Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Han vil ikke ud. -Hvad?
Han vil blive derinde.
Hvorfor?
Han siger, verden er noget lort.
Har du allergier?
-Nej. Hvad? -Lig stille.
Spred benene, tak.
Bare træk vejret.
-Slap af. -Ja.
Du kan godt, lille fyr.
Sådan. Det er overstået.
-Du gjorde det godt. -Flot arbejde.
Sådan.
Flot klaret.
-Hvad skete der? -Han besluttede at blive inde.
-Hvem? -Mateo. Han ville ikke ud.
Jeg så en saks før.
Hvad nu?
Det ved jeg ikke.
Hvordan skal han få mad?
Han spiser vel mig.
Og dig.
BARDO, en falsk fortælling om en håndfuld sandheder
Velkommen ombord på Metro Expo-linjen.
Togets endestation er
Santa Monica.
Næste stop er Expo Park/USC.
Er det normalt?
Den lyd. Er den normal?
Tak for at køre med os.
Din sikkerhed er vores topprioritet.
Hjælp os med at hjælpe dig skjule værdigenstande og penge.
…ved at ringe til metroens sikkerhedshotline: 888-950-SAFE.
Ser du noget, sig til.
Næste stop er
La Cienega. Jefferson.
De fleste troede, det var et rygte, men det er en realitet.
Efter flere ugers spændinger mellem de to lande…
Lort.
…besøgte Carlos Soler, Mexicos præsident,
Det Hvide Hus for at mødes med udenrigsministeren.
Vores kilder siger,
at den amerikanske regering kan have
godkendt Amazons plan
om at købe den mexicanske delstat Baja California.
Det stemmer, I hørte korrekt.
Amazon, det multinationale selskab,
ønsker at købe
den nordlige delstat Baja California
og har den amerikanske regerings fulde opbakning.
Det er alt, præsidenterne Halbrook og Soler havde at sige
under pressekonferencen.
Grænser er menneskeskabte.
De må underordne sig menneskelige behov.
Ved at flytte grænsen kan et ulandsområde
måske blive et forjættet iland.
Vi ønsker, at denne historiske transaktion
bliver en hyldest for begge vores lande.
Lad os fejre denne økonomiske integration som en suveræn beslutning.
Forhandling, ikke invasion.
I en folkeafstemning besluttede det mexicanske folk…
Han har ventet.
Ambassadør Jones.
Hr. Gama.
Er de flyttet ind på slottet?
Nej, der er bare et arrangement i aften,
og den mexicanske regering bad mig sige et par ord.
De øver i eftermiddag.
Beklager den lange vej.
Nej, det er okay.
Et øjeblik troede jeg, præsident Halbrook havde gjort dig til kejser af Mexico.
Ikke endnu.
Hvad foregår der derude?
Som du er klar over,
fejrer vi 175-året for afslutningen
på den mexicansk-amerikanske krig.
"Fejrer"?
En hyldest.
Det var ikke en krig. Det var en invasion.
Unge mænd på begge sider sigtede på hinanden med geværer.
Så mange liv gik tabt.
Ja, I mistede et par tusinde.
Vi mistede langt flere og halvdelen af vores land.
I tabte ikke.
Det passer, for I tog det bare.
-Vi betalte for det. -Ja.
Ja, 15 millioner pesos.
Lad os ikke tale om fortiden. Vil du have te?
Ellers tak.
Jeg har prøvet at få et interview med præsident Halbrook i måneder.
Jeg lovede endda hans stabschef
at anlægge Det Hvide Hus' have gratis.
Jeg tror, jeg kan hjælpe dig.
Virkelig?
Hvad siger du til et eksklusivt interview
med præsidenten en time i det ovale værelse?
-Er du seriøs? -Ja.
Men du skal gøre noget for os.
Det tænkte jeg nok.
Præsidenten ved, at du har
en vigtig stemme i Latinamerika.
Vi har arbejdet længe på den nye aftale.
-Derfor vil jeg tale med ham. -Hør her.
Denne administration må bygge en bro
med det latinske samfund og Mexico i særdeleshed.
Og med din Alethea-pris
rykker du frem i centrum i den seriøse journalistiks verden.
Jeg går ikke med til at ændre min tale.
-Har du skrevet den? -Nej.
Så behøver du ikke ændre den.
Og måske finder du en ny tråd med dette eksklusive interview i tankerne.
Steven!
Nå, men tænk over det.
Må jeg?
Sådan.
Lad mig følge dig ud.
Hvordan har din familie det?
Fint, tak. Alle har det fint.
Nu må du vise mig rundt her.
Jeg kom her som barn.
Studerede du her?
Nej, de tog os med, så vi kunne lære om Niños Héroes.
Ved du, hvad det er?
Ja.
Nej, det gør jeg ikke.
Til sidst i den mexicansk-amerikanske krig
blev en gruppe officerselever
omringet af amerikanske soldater lige her på slottet.
De blev massakreret.
Men med tiden blev der skabt en myte om hændelsen.
Hvilken myte?
De var børn.
Ja.
Derfor kalder vi dem drengeheltene.
Begejstrede landsmænd!
Før det falder i hænderne på fjenden,
tager jeg fædrelandets flag med mig.
Må myten hæve sig op over Mexico
og give os ly for altid.
Pis.
Har du skrevet din tale?
Kun mexicanere kan vende skamfuldt nederlag til mytisk sejr.
-Har du hovedpine? -Lidt.
Højden og forureningen slår mig altid ud
de første dage i Mexico.
Det samme sker for min far i hovedstaden.
Han siger, at Mexico ikke er et land, men en sindstilstand.
Den er god. Hvordan har din far det?
Godt. Fanget i Oaxaca. Hans emfysem ødelægger ham.
Det er synd. Hils ham fra mig.
Ja. Skal jeg stoppe ved apoteket?
Næh. Tak, Antonio.
Jeg hørte i radioen, du skulle være med i Luis Valdivias tv-show.
Jeg ville ikke, men du ved, hvordan Lucía er.
Hun tvang mig til at acceptere.
Men har du ikke set, hvad han sagde om din sidste dokumentar?
Luis? Nej, hvad sagde han?
Ikke noget godt.
Han sagde, du var værre end Malinche.
At du blæste på journalistik og den slags.
Det er dokufiktion, Antonio.
Kan man ikke spille med, fortjener man ikke at tages alvorligt.
Jeg ikke har set din dokumentar.
Men jeg så fyren på tv.
Og han gjorde mig rasende.
Luis afslutter et møde, men han møder dig i makeuppen.
Tillykke, maestro.
Velkommen tilbage.
Tak.
Hvornår var du her sidst?
For mere end 30 år siden, tror jeg.
Tredive? Det er min alder.
Velkommen igen. Kom.
Velkommen.
Åbner du?
Vi er tilbage på Bocaguanga.
Vi har en historie, I ikke vil tro.
Ingen løftede en finger for at hjælpe ham.
Ved endestationen var han den eneste passager.
Forpulede gringoer.
En rengøringsdame fandt ham.
En af vores landsmænd, fru Refugio Domínguez.
Hej, Refugio.
-Hej. -Vi fik fat på hende i dag.
Vi har fornøjelsen at tale med hende.
Fortæl, hvad der skete.
Jeg gik ind for at gøre rent i toget og så, at det ikke var tomt.
Jeg troede, han var fuld, for det er almindeligt her.
Men så så jeg fiskene på gulvet.
De var alle døde.
Kom nu!
Ja! Fortsæt! Pas på!
Gå ikke! Jeg…
-…syv, otte… -Du kan ikke gå der!
En, to! Hurtigere!
Vent!
Silverio, jeg… Undskyld.
Silverio, vent.
Stop!
Du er ude af takt!
-Tania, til højre! -Skråt op! Hvad fanden ved du?
Det er altid det samme lort med dig!
Alle indtager deres stilling.
Priscilla, vær klar. Fem, seks, syv, otte.
Denne vej.
Vi er her. Jeg efterlader dig her.
-Tak. -Intet problem.
Ser jeg rigtigt?
Hej, Marta.
Silverio Gama.
Jeg troede, du havde trådt på en landmine i Afghanistan.
Jeg er her stadig. I ét stykke.
-Hvor længe er det siden? -Længe.
En evighed.
-Undskyld, jeg havde virkelig… -Travlt. Jeg ved det.
Men du kunne have fundet tid mellem to dokumentarfilm til at besøge mig.
Kom, sæt dig ned.
-Har du det på? -Skal jeg tage det af?
Ja.
Luis prøvede at være glad på dine vegne.
Han sendte mig seks flasker prosecco.
Sådan lykønsker han dig uden at sige det.
Han er aldrig kommet over, du forlod ham.
Jeg forlod ham ikke, Marta.
Jeg var væk et år, og det blev til 20.
Jeg stak af fra censur, og se nu, hvor vi er.
Jeg har arbejdet hårdt som uafhængig journalist,
så som filminstruktør.
Min mor mener stadig, at det var mit livs værste beslutning.
Luis kunne være taget med.
Ingen truede ham.
En gang kritiserede han den mexicanske præsident
og hans apostles uduelighed…
Stationens chef,
bossen, ringede, mens han var i luften.
Han havde nær klynget ham op i nosserne i studiet.
Det er et mirakel, at han stadig har sit show.
Der er ingen helte på denne kanal.
Vi bider det alle i os.
Vi er hundeangste for at miste den smule, vi har.
Tania?
Hvad?
Tania Kristel?
Hvad glor du på?
Undskyld.
Kender jeg dig?
Nej, men jeg kender dig. Jeg så dig hele tiden på tv.
Hvad synes du?
Don Silverio Gama!
-Luis, min ven. -Hvor har du været, cabrón?
Hejsa.
Velkommen tilbage.
Giv mig et kram. Lad ham være i fred, Marta.
Når jeg er færdig.
Du kan ikke rette op på det ansigt.
Giv mig fem minutter.
-Rør dig ikke. -Hvad laver du?
-Episk. Min Twitter går grassat. -Så er det godt.
Vær ikke et røvhul.
Se ham lige.
Han er stadig vred over, jeg lod ham i stikken.
Rasende!
Jeg har det bedste talkshow i Mexico.
Ja, du interviewer kun YouTubers.
Det er også nyheder.
Klar.
Giv mig et kram.
-Jeg har savnet dig. Her begyndte vi. -Præcis.
-Hvor mange dage bliver du? -Ikke mange.
Har du forberedt din tale til ceremonien?
Nej.
Det tænkte jeg nok.
Jeg elskede din sidste dokumentarfilm Falsk beretning om en håndfuld sandheder.
-Syret. -Kunne du lide den?
I høj grad.
Men der, hvor du ryger med Hernán Cortés, var lidt meget.
Hvordan kan du vide, hvad Cortés eller Juan Escutia tænkte?
Var du løbet tør for levende mennesker?
-Arbejder du på den næste? -Ja, jeg finder penge.
Det bliver måneder med research, en masse rejser.
Hvordan kan du bruge så lang tid på én ting?
Verden ændrer sig hver uge, hver dag, ved hver tweet.
-Ti sekunder. -Mine spørgsmål?
-Jeg gav dig dem. -Jeg har dem ikke.
Vent, jo. Jeg har dem.
Kom så!
Slap af.
Velkommen til et nyt afsnit af Lad os antage.
Vi har et særligt show i dag.
Jeg er her med min nære ven
og tidligere nyhedsvært, Silverio Gama.
Berømt dokumentarinstruktør og fremfor alt
den første mexicaner, der modtager Alethea-prisen for journalistisk etik,
som det amerikanske journalistforbund uddeler hvert fjerde år.
Du får den i Los Angeles om få dage.
Interviewet er sponsoreret af Los Molinos kaffe.
Absolut…
…vidunderlig.
Hvordan går det? Hvordan er det at være tilbage i Mexico?
Du må være godt nervøs. Der er en masse kritik af den pris, ikke?
Silverio?
Er du hos os?
Kan vi tjekke hans mikrofon? Jeg tror, der er et problem.
Jeg undskylder. Det er risikoen ved live-tv.
Jeg går lige på og hårdt.
Kolleger siger, at de amerikanske liberale udnytter dig,
og at prisen kompenserer for højrefløjens angreb på vores land.
Er du klar over det?
Lad os antage, de giver dig prisen
for at glæde den mexicanske diaspora
i Los Angeles.
Vil du ikke tale om det?
Lad os tale om dit privatliv så.
Som den store Sainte-Beuve sagde,
fastlægger en mands privatliv, hans gerninger og beslutninger,
selv hvad han spiser, hans værk.
Er det sandt, du blev vred over, de kaldte sig "sort" som barn?
At det gjorde din mor og bedstemor forlegne, at du så…
…mere indfødt ud end hvid?
Var der den foragt?
Det er din familie, ikke?
Señor…
Alejandra Bravo fortalte på Instagram… Husker du din første kæreste?
Som 16-årig stak du af med hende ud på et storslået eventyr,
men du nægtede at tage dit undertøj af.
Du var bange for Guds vrede, for helvede…
Hvad havde du i tankerne?
Ville du møde op som jomfru ved alteret?
Den store Silverio Gama var en mørkhudet bilvasker,
et kvajhoved, en ubetydelig radiospeaker.
Men i dag har han en honorær grad fra UNAM.
Han er Chevalier des Arts i Frankrig uden en universitetsgrad.
Han er et småborgerligt røvhul,
der skildrer elendighed, fattigdom og samfundets udstødte,
men er bedsteven med stationens ejer.
Og hans familie støtter fodboldholdet Club América.
Hvordan har "sandhedens vagthund" det med kritikken?
Du lavede tv-reklamer for kapitalismen i årevis,
men pludselig er du kunstner.
Vores ven har ikke lyst til at tale.
Og tavshed siger det hele.
Utroligt, Silverio.
Du kæfter gladeligt op for gringoerne,
men her klapper du i.
Ærgerligt.
Vi holder en reklamepause. Vi kommer tilbage.
Silverio…
Kan du høre mig?
Undskyld, jeg kommer så sent.
Hvor var du?
Jeg forsøgte at få et interview med Halbrook.
Jeg fornemmer, du kan høre mig.
Jeg kan høre dig, Lucía.
Der er du.
-Hvor tog du hen? -Det ved jeg ikke.
-Hvad mener du? -Jeg var på farten.
Hvorfor tog du ikke til interviewet?
Vil du have noget at drikke?
Producerne af Lad os antage har ringet i ét væk.
-Jeg kunne intet sige. -Jeg ringer til dem.
Luis ringede hele dagen. Han er rasende.
De havde reklameret for interviewet hele ugen.
Du sagde ja. Jeg ville ikke.
Så nu er det min skyld.
Jeg var bange for at blive gjort til grin.
Hvorfor skulle de gøre det?
Fordi det hele er en joke.
Hvad er?
Jeg går rundt og søger accept fra folk, der foragter mig.
Jeg handler, før jeg tænker, og håber at få, hvad jeg vil. Når det sker,
hader jeg det.
Og jeg er flov over, at jeg eftertragtede det.
Hvad taler du om?
Jeg vil overbevise mig selv om vigtigheden af mit arbejde,
om betydningen af anerkendelse.
Når det sker, føler jeg intet.
Jeg føler kun, at jeg ikke fortjener det.
-Selvfølgelig gør du det. -Hvad fortjener jeg? Det er hybris.
Din mangel på ydmyghed er hybris. Du gør altid det samme.
Du skjuler dig i et hjørne i årevis.
Og når du får anerkendelse,
bliver du bitter, giver op, bliver deprimeret, spiller offer.
-Jeg ved det. -Det er udmattende.
Der er meget, jeg vil ændre, men jeg kan ikke.
Jeg har prøvet.
Dit bedragersyndrom er ynkeligt.
Du kunne have ringet.
Det tænker Luis og alle andre.
-De ved det alle. -Det er skørt.
Du bliver til den, du tror, andre tror, du er.
Folk er kun interesserede i vores privatlivs tomhed.
Alt andet er de ligeglade med.
Og det finder du først ud af nu?
At blive væk var værre. Luis tilsviner dig på nettet.
Det er hans tre millioner følgere, der griner.
Se, hvad han har postet.
Livet er ikke andet end en række idiotiske billeder.
Eksponering for enhver pris.
Gentagelse af de samme scener, hvor vi skider,
tørrer vores røv og synger fødselsdagssange.
-Piller næse. -Stop det.
-Hvad? -Du bevæger ikke læberne.
Generer det dig?
-Ja, hold op. -Fint, jeg stopper.
Før eller siden må du ringe til Luis.
Jeg ved det.
Du lader ham hænge på et live tv-show.
Jeg tager til Uruapan.
Hvornår?
Det har jeg sagt, i morgen.
Det er den største festival, og jeg kan ikke lade Lucero gå alene.
Jeg har været væk for længe.
Så…
Det må være i dag.
Hvilket valg har vi?
Lucía?
Jeg fandt dig.
Lucía?
Vil du gifte dig med mig?
Lucía?
Far…
Lorenzo?
Hvad er klokken?
Sent… Tidligt, jeg ved det ikke.
Du skal ikke op foreløbig.
-Jeg havde en dejlig drøm. -Hvad drømte du?
Du jagtede mor rundt i lejligheden.
I lo begge.
Mors babser var synlige.
Så du os?
Nej, det var bare en drøm.
Men…
Jeg havde et mareridt bagefter.
Jeg havde en gennemsigtig plasticslange
i munden, og den blæste luft ind,
og jeg svulmede op som en ballon.
Jeg kunne ikke få vejret.
Den blokerede min strube.
Så jeg trak den ud med hænderne.
Tal mere sagte, du vækker din søster.
Hun vågner ikke.
Hun sover som jeg.
Der var folk i vinduerne, der kiggede på mig,
men de sagde ikke noget.
Min bror Mateo var der også.
Og folk gik, og du satte dig på min seng
og gav mig et trist blik… eller vredt.
Men nu kigger du på mig, og det er det, jeg drømmer.
Og dig.
-Men vi er vågne. -Nej. Jeg drømmer dig.
-Du kan ikke drømme, at du drømmer. -Det kan jeg da.
Det kan jeg altså.
Gør det ondt?
-Nej. -Virkelig?
Hvad med nu?
-Nej. -Og nu?
Nej, fordi jeg drømmer.
Vi gør det her.
Jeg klipper en lok af dit hår og lægger den i natbordet.
Finder du den i morgen, betyder det, vi er vågne.
Sådan.
Godnat.
Far?
Paco er syg.
Hvordan ved du det?
Der er orm.
Han ser okay ud for mig.
-Far? -Ja?
Hvorfor hedder det Los Angeles?
Det ved jeg ikke.
Er der engle i Los Angeles?
Måske. Læg dig nu til at sove.
Far?
Jeg vil ikke forlade dem her.
-Hvem? -Paco, Guido og Ernesto.
Vi skal tage dem med.
Det taler vi om i morgen. Lige nu skal du sove.
Hvor var du?
-Du lukkede ikke døren. -Det er ligegyldigt.
-De kan ikke høre os. -Jo, de kan.
Hvad laver du?
Han er tilbage.
Igen?
Skub ham ind.
-Hvad er der? -Han vil ikke.
Vent.
Han kommer hele tiden tilbage.
Jeg tror, han ville sige noget denne gang.
Han er en baby. Hvad kan han sige?
-Han bebrejder os. -For hvad?
For afstanden mellem os.
For min selviskhed.
Kan du huske, hvordan jeg eksploderede forleden?
Derfor mistede vi ham.
Vi mistede ham ikke.
Han valgte ikke at komme.
Lorenzo fortalte, han så Mateo i en drøm.
Hvordan kan han det, når Lorenzo blev født et år senere?
Det er ligegyldigt. De husker ham.
Vi fortalte børnene, at Mateo ikke var her,
fordi han fløj rundt i himlen med sine små vinger.
Kan du huske det?
Mateo er blot en tanke nu.
Han er ikke en person.
Folk kommer og går.
Tanker bliver.
Jeg kan ikke huske hans ansigt.
Hvordan kan et barn blive til et svagt minde?
Jeg fik aldrig chancen.
Til hvad?
Jeg ved, jeg kan være en god far.
Stakkels lille dreng.
Så jeg dit ansigt, ville jeg også kravle ind i min mor igen.
Han må være blevet forfærdet, da han så dig.
Stakkels Lorenzo og Camila havde intet valg.
De skal se på det her fjæs hver dag.
Vi bør slippe Mateo.
Vi begynder med at tage ham ud af værelset.
Vi må finde et nyt sted til Mateo.
Et sted, hvor han kan hvile.
Op med dig, Silverio.
Jeg laver morgenmad.
Hvem kommer?
Hallo? Kom op.
-Det er Miguel. -Miguel hvem?
Frisøren. Han har været her før.
-Så tidligt? -De henter os kl. 19.00.
Den er 10.00. Vil du gå otte timer med opsat hår?
Ja, for din skyld. Du bør være taknemmelig.
I kunne have lukket døren i går, før I begyndte på jeres narrestreger.
Godmorgen, Lorenzo. Har du sovet godt?
Sengen er for lille.
Jeg laver æg. Vil du have?
Nej, ellers tak.
Silverio?
Æg?
Hvem er det?
Miguel.
-Miguel hvem? -Frisøren.
Gå ind i stuen. Jeg kommer.
Der er journalistforbundsfest i dag.
-Jeg troede, det var i morgen. -Nej.
Tak, fordi I er så søde over for Miguel.
Hvad siger du til det her?
-Hvad er det? -Mit kvarter. Colonia Narvarte.
Martín vil have, vi begynder videoen med billeder og fotos af mine rødder.
Jeg kan lide idéen, men ikke den musik.
Okay.
Kedelig.
Hvorfor?
Hvem interesserer sig for rødder?
Alle ved, vi kommer et sted fra.
Men ikke alle ved, hvor jeg kommer fra.
Men du har ret. Er jeg ligeglad, er alle vel.
-Skal vi se en film? -Ja.
Hvad siger du?
Hvem er det? Mig?
Nej, du kan ikke bruge det.
Det er pinligt.
Det forbyder jeg.
Hvor fandt du det? Jeg har ikke hørt det i årevis.
-Vi optog det på vej til Zihuatanejo. -Mor, stop.
Far og jeg optog alt i de første… hvad? Tolv år?
Hver lyd på alle vores ture.
Vi optog også jeres prutter.
-Ja. -Lyt efter.
Er det Japan?
Utroligt.
Det må du ikke bruge, far.
Hvorfor ikke?
Det er vores livs lydspor.
Cabrón, vask håret. Hvornår kommer Camila?
Efter frokost. Hun ringer, når hun lander.
Jeres chilaquiles er klar.
Du må spise, Silverio. Du får en lang dag.
Der er ingen æg.
-Jeg kommer tilbage. Jeg går med Miguel. -Ingen æg?
Hvad er nu det?
En af mine mest underlige og følelsesladede dokumentarfilm.
På vej til den amerikanske grænse for at søge asyl,
stoppede folk for at bede ved Cerro de las Piedras,
og Jomfruen af San Juan de los Lagos viste sig.
Der var mange, men de nåede aldrig frem til grænsen.
Da vi ledte efter dem,
fandt vi ikke andet end deres tøj og nogle ejendele.
Intet spor efter dem.
Nogle sagde, at Jomfruen havde taget dem med.
Måske var det svar på så stor tro og fortvivlelse.
-Og du tror på det? -Nej.
Jeg tror ikke noget, før jeg ser det.
Men en dokumentarist bør ikke tro eller ikke tro.
Han skal se for at vide, hvor han skal fokusere.
Og nogle af de mennesker fortalte kameraet utrolige historier.
-Tager du det med i videoen? -Det tror jeg.
Hvorfor?
For det er det, vi er. Et land af indvandrere.
Disse mennesker bringer ofre og efterlader alt bag sig.
For her er de ingenting. De søger noget bedre.
Er det bedre at gøre toiletter rene på In-N-Out?
Ja, for mange af dem.
De rejser, fordi de vil. Det gjorde vi også.
Det er ikke det samme.
Vi efterlod også alting.
Men de har intet valg. De rejser, fordi der ikke er arbejde.
De bliver dræbt og afpresset.
Vi manglede ingenting. Vi er førsteklasses indvandrere.
Jeg er ikke med?
Hvad?
Hvordan repræsenterer det dig?
Hvorfor bruge de mennesker til at tale om dit liv,
hvis du intet ved om dem?
Du filmer dem, du interviewer dem.
Du tjener penge på dem, men du kender dem ikke.
Hvem tror du, du er?
Hvad?
Du er 17 år, og du opfører dig, som om du ved alt.
Da jeg var på din alder, arbejdede jeg på en fiskekutter.
Den dumme båd igen. Hold op.
Det sker, når man giver nogen alt,
og de aldrig lærer en skid.
Du værdsætter intet, for du har aldrig arbejdet for det.
Du har intet ansvar.
Det er din skyld.
Hvad?
Du bragte mig til verden.
Det sagde ingen til mig.
Ingen siger det.
Dit barn bliver teenager, og det er et fuldtidsjob.
Alt er et problem.
Jeg bad ikke om at blive født.
Din skid…
Du forstår det, ikke?
Du respekterer ingen eller intet. Ikke engang dine forældre.
Og de mennesker, hvis liv du finder deprimerende,
respekterer i det mindste, hvem de er, deres forfædre, deres kutymer…
Deres ritualer eksisterede, længe før USA,
et land der kun respekterer penge, lærte at gå.
Jeg siger, du ikke kender dem.
Og det er sandheden. Det er ikke din sandhed.
Nej, men hvordan ved du, om jeg værdsætter ting eller ej?
Jeg værdsætter ting, men ikke de samme som dig.
Og ja, de koster mig.
Selv nu, hvor jeg udtrykker mine følelser.
Ja, jeg insisterer.
Det koster mig, men jeg gør det.
Det er ikke de følelser, du forventer,
så de må være forkerte.
Tal spansk, for fanden.
Hvorfor?
Vi er i Mexico, vi er mexicanere, og vi taler spansk.
Kan I ikke tage telefonen?
Hallo?
-Du gør altid det samme. -Hvad?
Hver gang vi kommer til Mexico, vil du overbevise mig om,
hvor sejt, dybt, åndeligt og kulturelt det er.
Men det er det ikke.
Folk lider og sulter.
Lorenzo.
Hvis du elsker Mexico så højt,
hvorfor tog vi så til USA?
Hvorfor er jeg vokset op der?
Det var Reynolds.
Han sagde, de øver prisoverrækkelsen næste tirsdag kl. 17 L.A.-tid.
Tillykke. Du er en stor kanon, far.
Landet, der kun respekterer penge, giver dig en pris.
Og du tager imod den.
Jeg glæder mig til at høre, hvad du vil sige.
Indvandrerne forsvandt ikke på grund af Jomfruen.
De forsvandt, fordi de døde.
-Du er ikke anderledes. -Hvad?
Hvis nogen roser Mexico, siger du, det er spoleret.
Kritiserer en gringo det, siger du, det er det mest fascinerende gastronomiske,
antropologiske, kulturelle eksperiment, verden nogensinde har kendt.
Lucía, jeg siger, at man må forlade Mexico
for at forstå, hvad man har mistet, og hvad de har stjålet.
Lorenzo siger, at det er et fattigt land.
Det er ikke fattigt, men ulige. Der er en forskel.
Perfekt. Du vinder igen, Silverio.
Dine retfærdiggørelser er ulastelige. Som altid.
Hvornår har du sidst været i Mexico City?
Glem det.
Vil du have en chance til?
-Til hvad? -Blive en god far?
Ja.
Du har en.
Med Lorenzo og Camila. De er stadig unge.
Du må lære at være til stede.
Jeg er her. Hvad vil du have fra mig?
Ja, med din laptop og din skide prisvideo.
Jeg henter tøjet.
Ørkenen er en dræbermaskine.
Hvis heden og bjergene ikke dræber dig, gør en slange eller en skorpion.
-Hvor skal I hen? -Til Arizona.
Vi kører igennem Nogales.
Vi tager guden Centéotl, så de kan vække ham til live.
Hvad skete der med guden Centéotl?
Han døde. Der er ingen majs tilbage. Vi sulter ihjel.
Man behøver ikke at dø for at komme i helvede.
Tag til Chalchihuites, og du finder det.
I vores landsby er alt død, sult og vold.
-Er I flere? -Vores børnebørn.
De fangede Centéotl.
Mine to børn blev dræbt.
Så vi drager mod nord for at møde min bror.
Tak.
God rejse.
Har I nok vand?
Der er hun! Kom her.
Lyt til min søster. Hun er i telefonen.
Hun siger, hun viste sig for dem på Cerro de las Piedras.
Da de nåede bjergtoppen, blev natten til dag.
Og hun viste sig. Hun velsigner dem!
Silverio…
Silverio, hvordan går det?
Du ser træt ud.
Fredfyldt.
Rolig.
Er du ikke bange?
Bange for hvad?
For at dø.
For dit folk er døden et kristent anliggende.
Et bekvemt hjerteanfald i sengen.
Det er vores daglige brød.
At blive kastet ned i massegrave.
Her i fængsel kan ingen komme ind og dræbe mig.
Men jeg kan få dig dræbt derude.
Jeg var fattig og usynlig.
I ignorerede mig i årtier.
Nu har jeg krammet på jer.
Vi er vandrende bomber.
Der er millioner af os i de fattige landsbyer.
Vi står i hjertet af et paradoks.
Vi er en ny art.
En nyt dyr. Vi er ikke som jer.
Hvad skulle vi have gjort?
I intellektuelle
elsker at plapre løs om klassekamp og de udstødte.
Så dukker vi op.
Proletariatet, de fortabte, de udnyttede, det er ikke nyt.
Der vokser noget nyt frem derude.
Det rejser sig fra mudderet, skolet i absolut analfabetisme,
og lurer i hvert et hjørne af byen.
I ser på, hvad man kan kalde "post-fattigdom".
Hvad ændrede sig i slummen?
Penge. Vi har millioner.
I er alle gået fallit, og jeres ledere er inkompetente.
Helt sikkert!
Forstår du det?
Vores metoder er behændige.
I er langsomme og bureaukratiske.
Vi frygter ikke døden, I dør af frygt.
Vi pakker virkelige våben,
I pakker .38'ere.
Vi angriber, I forsvarer.
I siger "menneskerettigheder",
vi siger "ingen nåde".
I har gjort os til tv-stjerner, vi har gjort jer til klovne.
Slumkvartererne hjælper os, af kærlighed eller frygt, men de hader jer.
I er lokale, provinsielle, nationalister, korrupte.
Vi har 50 millioner besnærede gringojunkier.
Vores våben kommer fra oversøiske yankee'er, vi er globale.
Vi glemmer jer ikke, I er vores kunder.
I glemmer os, når chokket efter vores voldsgerninger har fortaget sig.
Hvordan er det at stå foran kameraet?
Hvad tænker du på lige nu?
Sagde jeg det, ville jeg blive låst inde på livstid.
Føler du dig som gringo eller mexicaner?
Min nationalitet er ingen nationalitet.
Forstår du, hvad der sker i dit land?
Nej, jeg forstår ikke mit land. Jeg kan kun elske det.
Hvordan skal vi reagere på planetens farligste kartel?
USA's kartelselskab?
-Tager du et billede med mig? -Tak, ja.
-Tak. -Jeg elsker dit arbejde.
Tillykke.
-Tak. -Godaften.
Jeg elsker også dit arbejde.
Tak. Hav en god aften.
Godaften!
Hvordan går det? Dejligt at se dig.
-Hej, Silverio. -Alt vel? Hyg dig.
Den arrogante skiderik.
Er der ikke mezcal?
Jeg så en tjener servere det derovre.
-Jeg ved det ikke. -Lidt…
Far!
Skat!
Det er godt at se dig.
Flyet var forsinket. Det sner hele tiden i Boston.
Velkommen.
Hvad så?
Er festen blot for din skyld?
Det ser det ud til.
Frygteligt. Kom, mine tanter og onkler er derovre.
-Hele familien venter på dig. -Hvor er de?
-Bagved, mor.
Davs, godaften.
Hej.
-Tillykke. -Hej. Hvordan går det?
Svoger!
Hvem har betalt for det her gilde? Jeg troede, journalister var helt flade.
Pyt med, hvordan de behandler dig. Du er og bliver en kælling.
-Tag et glas. Det er gratis. -Jamen så…
-Min sorte! -Min kære søster!
-Jeg elskede dokumentarfilmen. -God. Men lidt klynkende, ikke?
Og lidt lang.
Kan du ikke engang koncentrere dig i 90 minutter?
-Kronens juvel. -Jeg er god til at rydde op, ikke?
Måske kan du anbringe mig i din næste film, bare i et hjørne.
Tillykke.
Tak.
Det lykkedes dig endelig!
Jeg har savnet jer.
Min datter blev gift, du blev væk. Min far døde, du blev væk.
Men de holder en fest for dig, og her er du.
Tror du, Hans Nåde kommer til vores elendige sammenkomster?
Godt at se dig. Tillykke, cabrón.
De lader dig ikke i fred. De er forklædte klager.
Hvem skulle have troet, du fik en pris af de samme skiderikker,
som du har kritiseret hele dit liv?
Jeg ved det.
-Du har noget på næsen. -Hvad?
Det er lort efter alle de gringorøve, du har kysset.
Som det røvhul, du er, har du overrasket os alle.
Fis af.
Seriøst, jeg beundrer dig.
Tak. Jeg beundrer også dig.
-Hold fødderne på jorden. -Hvad med, at du letter røven fra den?
Han fik mig. Han kalder mig en taber.
Tag tilbage, og kys lidt flere mexicanske røve.
Du skal ikke tage pis på ham. Du ender i avisen.
Se lige, hvem der kommer. Pablo Galindo!
Gem dig.
Intet må slippe ud om dit palæ i Baja.
Vær ikke en idiot.
Jeg er ligeglad.
Skål for Silverio.
En skål!
-Skål! -Skål!
Stik mig en cigaret.
De folk driver mig til vanvid.
-Hvem er det? -Hvor?
Derovre. Kunstkritikeren. Jeg har glemt hans navn.
Som sædvanlig.
Hvordan går det?
Hej, Luis.
Tak, fordi du kommer til festen.
Tak, fordi du ikke inviterede mig, cabrón.
-Lucía, hvordan går det? -Godt, Luis. Dejligt, du kom.
-Jeg tager en mezcal. Vil du have noget? -Ellers tak.
Mezcal, tak.
Silverio Pocasangre.
Helten.
Journalist, dokumentarist/kunstner.
Ikonet kigger ned på os fra sin piedestal.
Og dukker ikke op til sit interview
eller interesserer sig for et helt tv-holds anstrengelser.
Undskyld, Luis.
For dig er alle her til festen blot daglejere.
Os alle. Men du tager fejl.
De af os, der ikke stak af fra Mexico, er martyrer.
-Luis, jeg sværger… -Var det ikke nok at brænde mig af?
Jeg har prøvet at få fat på dig i dagevis, og du turde ikke vise dig.
Jeg ved det. Undskyld.
Hvorfor?
Luis, jeg er taknemmelig for, at du inviterede mig med, men…
Men hvad?
Jeg kunne bare ikke. Beklager.
-Er mit show ikke godt nok til dig? -Gør det ikke mod mig.
Lad nu være. Vi er venner.
Præcis, cabrón.
Og når venner ringer, svarer man.
Man er direkte. I særdeleshed dig.
Hr. Sandhed, hr. Kritisk Tænkemåde.
Giv mig ikke det lort.
Kom nu.
Du har nedrakket mit arbejde offentligt tusindvis af gange.
Luis, hvorfor inviterede du mig?
Hvad mener du med "hvorfor"?
-Du hader jo mit arbejde. -Jeg er journalist, ikke fan eller lakaj.
Du er min ven.
Det er du kommet for at udbasunere.
Men var du det, ville du sige sandheden en til en, ikke offentligt.
-Vil du have sandheden? -Ja.
Vil du vide, hvad jeg synes om din film?
Sig frem. Jeg kan klare det.
Den er prætentiøs. Den er meningsløst drømmeagtig.
Den er drømmeagtig for at dække for din middelmådige tekst.
Det er et sammensurium af meningsløse scener.
Den fik mig både til at skraldgrine og dø af kedsomhed.
Den skal være metaforisk, men mangler poetisk inspiration.
Den føles som et røveri.
Et plagiat. Du har knap dækket sporene.
Hvorfor er det sjovt? Den er banal og ligegyldig.
Lortet med soldaterne i parykker ved Chapultepec-slottet…
Hold nu op.
Først er fyren i toget med axolotler.
Så bang, er han i sin lejlighed midt i ørkenen.
Bare fordi det dukkede op i dit hoved.
Hvorfor der og ikke på Azteca-stadium?
-Hvorfor ikke? -Sådan er livet ikke.
Der er kronologi. Orden. Årsager og konsekvenser.
Det er dokufiktion, Luis. Humor er et seriøst anliggende.
Humoren er utilsigtet. Du har brudt alle regler for god journalistik.
Skråt op med objektivitet, neutralitet, historie, sandhed.
Du havde ikke kontrol over dit ego.
Du anbragte endda dig selv i filmen.
De historiske figurer taler om dig.
Hvem fanden tror du, du er?
Svar, cabrón!
Stop med det lort. Stik mig en smøg.
Vil du tale om dit liv, så gør det direkte.
Skriv en selvbiografi.
Fis. Intet er mere kedeligt eller banalt end mit liv.
Hvad fanden prøvede du på at sige?
Du taler om dit privatliv, kosmos,
dine personlige tragedier eller politik.
Hvad er det for noget lort? En afhandling, en farce eller…
Jeg er alle de ting og ingen af dem, Luis.
Du lyder som en kunstner.
Måske er det bare en beretning om uvished.
Det passer mig fint.
Det var satans. En beretning om uvished?
Jeg er ikke interesseret i at tale om mit liv.
Minder mangler sandhed. De har kun emotiv overbevisning.
Nå, men jeg er træt af at sige, hvad jeg mener, og ikke, hvad jeg føler.
Du er journalist.
Du skal sige, hvad du mener, og mene, hvad du siger.
I det mindste havde du faste idéer.
Hvad gør det godt i en verden, der smutter fra os?
Du er ved at blive gammel. Helt klart en midtlivskrise.
Det kan være.
På min alder går livet så hurtigt, at det føles som et krampeanfald.
En forvirring af billeder, minder og strimler
flikket sammen.
Hvor er den her grimme by smuk, synes du ikke?
For fanden da, cabrón.
-Undskyld, jeg afbryder. -Intet problem.
Luis Valdivia, må vi tage et billede?
-Naturligvis. -Tak.
-I midten, tak. -Okay.
-Lige her. -Okay.
Perfekt.
En, to…
Fremragende.
Mange tak. Vi er store fans af dit show.
-Tak. Hav en god aften. -God aften.
Glem bare ikke, hvor du kommer fra, og hvem du var, før du mødte mig.
Hvad griner du af, pikhoved?
Af al din uvished.
Kategorisk, som din journalistik.
Snæversynet, som dit klarsyn.
Middelmådig, som dit talent.
Jeg griner af din kortsigtede nationalisme.
Din provinsialisme.
Hvordan du bøjer dig for en branche helliget offentlig ydmygelse
og online lynchning.
De klik, der fortæller, hvad vi skal tro.
Den nye guldmine for virksomheder.
Luis, jeg er den, jeg er, fordi jeg slap væk fra dig og tv.
Se dig lige.
Vulgær.
Hadefuld. Og tilmed stolt af det.
Du er en bedrager.
Nasser likes på de sociale medier. Slentrer rundt med dine gorillaer.
Omgås præsidenten og reklamerer for moderigtige ideologier og idiotier.
Du er det perfekte billede på dagens journalist, Luis.
En entertainer, en meningskræmmer.
Det er folk som dig, der har fjernet sandheden.
Skrid. Gå ud og dans. Jeg er træt af at høre på dig.
Seje mænd danser ikke.
Det er min fars replik. Den bruger du ikke.
Gå, jeg er træt af din stemme.
Jeg sagde, jeg ikke ville høre dig.
Endelig.
Hvordan gik det med Luis?
Fortæl.
Vidunderligt.
Seriøst?
Kom. Lad os danse.
-Vi tager en mezcal. Kom nu. -Lad os danse i stedet.
-Nej, vent! -Lad os danse.
Jeg har ikke lyst.
Et hav af fyre her vil dø for at danse med mig.
Åh, junglen kalder.
Far!
Kan du genkende sangen?
-Hvilken en? -Den her.
Jeg beklager, alle sammen. Festlighederne fortsætter om et øjeblik.
Før vi inviterer vores æresgæst op,
vil vi høre et par ord
fra vores højt agtede indenrigsminister,
hr. Siniestro Quiñones.
Lad os give ham en hånd.
Tak. Mange tak.
Denne fejring vil slutte af med en stor pris.
En pris, der gør os stolte, og der for første gang
gives til en mexicaner
eller latinamerikansk journalist.
Hvor er vores hædersgæst?
Kom op og sig et par ord.
-Far, hvor skal du hen? -Hvor er han?
Han kommer snart.
Han er forsvundet.
Lad os kalde på ham.
Jeg har gjort min del. Nu er det Silverios tur.
Silverio! Rigtig godt.
Hvad er det her?
Umuligt.
Min lille dreng er blevet gråhåret.
Jeg har næsten din alder, far.
Du er en gammel mand nu.
Alder kommer uanmeldt.
Så bliver det et fuldtidsjob.
At gå, spise, gå på toilettet… Alt bliver et problem.
Det har ingen fortalt.
Ingen taler om det.
Jeg er glad for, du kom.
Hvordan kunne jeg gå glip af min drengs fest?
Synd, din mor ikke kunne være her.
Jeg kan ikke tåle tanken om ikke at være sammen med hende igen.
Men af og til besøger jeg hende på værelset og hiver hende i benene.
Min søn…
Jeg er ked af, jeg aldrig har sagt,
hvor stolt jeg er af dig.
Det har du gjort, far.
På din måde. Uden at sige det.
Det har jeg endelig forstået.
Du var en god far.
Jeg mistede alt.
Derfor kunne jeg ikke være mere.
En far og til tider en ægtemand.
Men jeg var altid flov over,
hvad jeg kunne have været, men ikke var.
Men du er en verdensmand.
Du har succes.
Og du var sådan en doven dreng.
Din mor og jeg så det virkelig ikke komme.
Ja, det ved jeg.
Heller ikke jeg.
Jeg er også af og til flov over, hvad jeg er,
og hvad jeg burde have været.
Er du okay?
Det ville have hjulpet at vide, hvad du mente om mig dengang.
Høre det.
For at vide, du så mig.
Jeg gjorde mit bedste.
Vi gør altid vores bedste,
men det er aldrig godt nok.
Succes har været min største fiasko.
Jeg ville give alt i bytte for at give Camila og Lorenzo, hvad du gav os.
Kom nu. Op med humøret.
Det er en fest.
Depression er en småborgerlig sygdom, der er resultatet af for megen fritid.
Vi har ikke tid til at være triste.
Jeg ser dig hver dag.
Jeg føler dig tæt på, fordi jeg slap dig.
Jeg savner dine store hænder, din rene duft.
Jeg savner vores snakke.
Du fik det bedste frem i mig.
Jeg er her altid. Når som helst du har brug for mig.
Jeg kan stadig ikke slippe Mateo.
Du vil med tiden lære det.
Livet er blot en kort række af meningsløse begivenheder.
Du må overgive dig.
Kom nu, knyt næverne.
Hold hovedet højt.
Lad os drukne din skam med et glas og skåle for din succes.
-Skål. -Skål.
Kan du huske, hvad jeg altid sagde?
-Tag en slurk succes… -Tag en slurk succes…
Gurgl og spyt ud.
Ellers vil den forgifte dig.
Hvem der?
Hej, mor.
Sikke en overraskelse.
Jeg vidste ikke, du kom.
Jeg ringede i går. Vi talte længe sammen.
Jeg sagde, at jeg kom i dag.
Har du talt med dine søskende?
Jeg så dem til festen.
Festen?
De mexicanske journalister hyldede mig.
Jeg ville invitere dig, men tænkte…
Jeg tænkte, du ville komme med børnene.
Hvordan har Camila og Mateo det?
Lorenzo.
Camila and Lorenzo.
Hvad sagde jeg?
Mateo.
Umuligt.
Din Mateo var dødfødt.
Han var ikke dødfødt, mor.
Han levede en dag, 30 timer.
Det er ikke at leve.
Det her er heller ikke at leve.
Jeg burde være død.
Det har du sagt i ti år.
Alle dør, og du er her stadig.
Hvad lavede du i går?
Vi gik i biografen.
Med tante Elvira og hendes venner fra plejehjemmet?
Ja.
Og?
En flok gamle mennesker.
Så kedelige.
Hvad havde du forventet?
Folk som mig.
På min alder.
Men der skete noget underligt.
Hvad?
Jeg gik på toilettet i biografen…
Du vil ikke tro på mig.
Min seng stod derinde.
Nogen havde anbragt mit soveværelse derinde.
-Du må have drømt det. -Nej.
Nogen bragte mit hjem hen i biografen.
Der er det… udenfor.
Jeg ville bare se filmens slutning.
Vi er hjemme, mor.
Kom, lad os kigge på gårdhaven.
-Kan du se den blomstrende busk? -Ja.
Det er din gårdhave. Det er dit hus.
-Ja. -Hvordan går det med Susana?
Åh, min søn.
Stuepigen stjæler fra mig.
Hun er ikke din stuepige, men din sygeplejerske.
De er alle ens.
Susana er dannet. Hun er professionel. Hvorfor ser du ned på hende?
For et par dage siden kom din far med nogle armbånd,
der tilhørte din bedstemor.
Og nu kan jeg ikke finde dem.
Far døde for otte år siden.
-Din far? -Ja.
-Nej. -Han døde.
Hvad siger du?
Jeg så din far til jul hos din bror.
Han ville ikke tale med mig.
Han må have været vred, eller også har han en anden kvinde.
Han kommer og besøger mig af og til.
Når jeg sover på maven, griber han fat i mine ben.
Og så luller han mig i søvn med sin sang.
Hvilken sang?
Det kan jeg ikke huske.
Det er den…
Den første gang, vi elskede, lyttede vi til den sang.
Og så fløjtede han den for dig, da du var i min mave.
Og da du var lille
og skreg og fik raserianfald,
fløjtede han den for dig, og du blev rolig.
Virkelig? Det kan jeg ikke huske.
Jeg kan intet huske fra min barndom.
Hvem sang den?
Det var Agustín Lara eller Pérez Prado.
Det siger mig intet.
Tal med din mund. Du driver mig til vanvid.
Undskyld.
Men prøv at huske sangen, mor.
Hvem sang den?
Den egoistiske skiderik tog den med.
Undskyld mig.
Godeftermiddag. Hvad skal det være?
-Vi har indvolde, campechano… -Tunge?
-Tunge. To? -Giv mig to oksetunger, tak.
Kommer straks.
-Med det hele? -Ja, det hele.
-Er du okay? -Ja.
-Har du brug for hjælp? -Nej.
-Lad mig… -Rør mig ikke.
Hvad er der med hende?
-Det ved jeg ikke. -Er hun død?
Jeg er ikke død.
Jeg er forsvundet.
-Du er lige her. -Lad hende være. De gør det hele tiden.
-De forsvinder, men tager gas på alle. -De vil ikke tilbage, de dør ikke.
Hvad sker der? Fortæl mig det.
Det kan jeg ikke.
De er her og ikke her.
De beklager sig konstant.
Fortæl nu, hvad der er galt.
Stol på mig, det er bedst ikke at vide det.
Martín!
Politi!
Idéer åd guderne.
Guderne blev idéer.
Store blærer fyldt med galde!
Blærerne bristede!
Idolerne eksploderede.
Gudernes forrådnelse!
Sværm af fluer.
Helligdommen var en mødding.
Møddingen var en udklækningsanstalt.
Bevæbnede idéer spirede, idealiserede idéguder,
tilspidsede syllogismer!
Kannibalguder.
Idéer, idiotiske som guder.
Gale hunde. Hunde forelskede i deres eget opkast.
Vi har gravet raseri op.
Den genitale sols amfiteater er en mødding.
Et dødt land, hvor ingen af os dør.
Hvor vover du at stjæle Octavio Paz' idéer?
Hans ord findes, fordi jeg var til, Silverio.
Pjat, Hernán Cortés.
Du var blot en bølle,
en sjakal med en machete, der blindt kæmpede sig igennem junglen.
-Du har ingen bog i dig. -Du kender mig ikke.
Ingen kender mig.
Var din skamfølelse proportionel med katastrofen, din erobring udløste,
ville du måske være mere ydmyg.
Har du ild?
Jeg ved, hvad du tænker.
I 500 år har folk bebrejdet mig uden af forstå en skid.
-Forstår du ikke, hvor du sidder? -Gør du ikke? Se dig omkring.
Den smukkeste by, beboet af 300.000 indianere.
-Ikke indianere. -Amerikanere så.
-Stadig forkert. -Pyt.
Hvordan kan 400 spaniere med 16 ryttere og lidet krudt trampe på et helt imperium?
-Indianerne… -De var ikke indianere!
Kannibaler så. De åd hinanden som barbarer.
De hadede hinanden.
Og de hadede alle Tlatoani.
I hjørnet lige der mødte jeg Moctezuma.
-Fint. -Nej.
Jep.
I hjørnet lige der opdagede vi Europa.
Vi prøvede bare at hjælpe. Vi gav jer vores Gud og vores sprog.
Og kopper og mæslinger og frygten for helvede.
Og gonorré.
Og jeres hær, oligarki og jeres kirke
og 600 år med de grimmeste vicekonger, man kan forestille sig.
Se på vores gud Centéotl.
I begravede vores guder og gav os en ny, stadig blodig,
tortureret og korsfæstet.
Vær nu ikke en tåbe, Cortés.
Du var intet mere end en nyttig fremmed.
Det er let at vinde en krig, når fjenden, vores folk, forråder og angriber sig selv.
Jeg har aldrig villet krig.
Jeg blev forelsket i dette land og dets folk.
Smukke ord fra en morders mund.
Morder?
Jeg lagde grunden til en ny verden.
Mine børn var de første mexicanere. Det gør mig til din far.
Jeg levede som mexicaner og døde mere mexicansk end nogen.
Jeg beklager at sige det, men de hader dig både i Mexico og Spanien.
Der er ikke en eneste statue af dig.
Af og til tror vi, at vi kommer fra mere end et sted,
når vi faktisk kommer ingen steder fra.
Måske er had skæbnen for enhver stor mand.
Drop det barnlige hysteri, Silverio. Hvorfor er du så vred?
Du er hverken indianer, mulat eller bastard.
Se lige dig selv. Du er hvidere end dine egne børn.
Nej, I vil ikke være indianere. Eller spaniere.
I har bevidst fordømt jer selv til at være bastarder
og sameksisterende i limbo.
For fanden da.
Sluk for det lort. Du blænder mig.
Hvad er det?
-Han brændte mig med cigaretten. -Rør dig ikke.
Rør dig ikke.
Rør dig ikke. Stå stille. Vi filmer om.
Tak! Martín!
Martín, ingen må fandeme røre sig.
Hvad så, cabrón?
-Fem minutter. -Vent!
Døde og forsvundne i stilling.
Martín, vi filmer igen. Alle, stå stille.
For fanden da!
Jeg er okay. Jeg filmer med en arrogant instruktør.
En af de film om Hernán Cortés eller sådan noget fis.
Rejs dig, Pelayo.
Sgu dejligt hus, mand.
-Bad Pablo Galindo dig om leje? -Nej. Jeg låner det et par dage.
Rige mennesker gør ikke noget gratis.
Derfor er de rige.
Det er pragtfuldt.
Du betaler på den ene eller anden måde.
Hortensia og jeg går hen til klubben og henter badeting.
-Jeg er på vej. Få Lorenzo til at hjælpe. -Lorenzo hviler sig.
Nej. Der er tid til at hvile senere.
Livet er rigt med rige venner.
Jeg tager til stranden, før du begynder at irritere mig.
I må bare ikke stjæle spisebestikket, cabrones!
-Kun sølvbestikket. -Eller vin!
-Godmorgen. -Værsgo.
Far!
Kom her.
-Hvad så? -Manden lod ikke Hortensia komme ind.
Hvorfor? Er der et problem?
Tjenestefolk har ikke adgang.
Det er reglerne.
-Hvad med en undtagelse? -Regler er regler.
Vi er Pablo Galindos gæster. Vi bor hos ham…
Beklager. Men alle ejerne er enige om reglen.
Tjenestefolk har ikke adgang.
Må de ikke engang gå på stranden?
Beklager.
Hvem er din chef?
Han har fri i dag.
-Hortensia, tag hjem… -Nej! Uden Hortensia går ingen.
-Det er stedets regler. -Du må gøre noget.
Datter, sådan er reglerne.
-Jeg ringer til Pablo… -Hvorfor dog det?
De her rige mennesker lavede reglerne.
Lad os komme væk.
Stik din strand op i røven!
-Det er officielt! -Hvad?
Amazon har lige købt Baja California.
-Nu tilhører stranden gringoerne. -Utroligt!
Lad dem købe hele Mexico. Vi er bedre foruden.
Jeg anede ikke, man i min egen familie var så upatriotisk.
Tænk lige, hvordan det ville være…
-Hvad? -Du ser skrupsulten ud.
Frugt smager af frugt her.
Hvordan går det?
Fint.
Mor vil til stranden. Hun siger, at der er langt,
men vil nå frem før solnedgang.
Vi kører snart. Men sig mig, hvordan tingene går?
-Hvilke ting? -Hvordan går det i Boston?
Stadig med Mark?
Ja.
Du lyder ikke overbevist.
Det er ikke det.
Alt går fint med Mark.
Ikke alt. Det gør det aldrig, men…
Jeg havde ikke tænkt på ham, før du nævnede ham.
Så?
Det ved jeg ikke.
Her er spøjst.
Hvor? På stranden?
I Mexico.
Jeg er ikke med.
Jo, du er.
Hvorfor? Dine fætre og kusiner er her, dine tanter og onkler.
-Præcis. -Præcis, hvad?
Det er alt, som aldrig var. Og at se dem minder mig om det.
Alt, som aldrig var.
Ja, inklusive Mateo.
Mateo er ikke den eneste i Bardo. Jeg kan føle, vi alle er sammen med ham.
Camila, din familie vil altid være her. Dit hjem er her, dine bedsteforældre…
Jeg har det fint. Jeg er bare trist.
Og det er okay.
Men du vil altid ordne ting, bortforklare dem.
Nogle ting er bare, som de er.
Mit lejemål udløber næste uge.
-Måske kommer jeg tilbage til Mexico. -Hvorfor?
For at bo her.
Hvad med dit job i Boston?
Det er fint, men der er ingen udvikling.
Jeg er træt af at spise salat på en plasticbakke
alene på mit skrivebord hver dag.
Hvad vil du lave i Mexico?
Det ved jeg ikke.
Jeg kan lide idéen, men du må være mere forsigtig.
Mine venner bor her, og der er aldrig sket dem noget.
Fordi de bor i et beskyttet miljø med vagter allevegne.
Chauffører kører dem overalt.
Er du parat til det? Det er jeg ikke.
I det mindste bor de ikke i en pasteuriseret virkelighed som os.
En virkelighed, hvor man kan gå rundt om aftenen eller tage offentlig transport.
-Tag ikke pis på mig. -Hvad?
Har du benyttet offentlig transport?
-Ja. -Det tror jeg ikke på.
Hvor stopper toget til Santa Monica?
Mellem Ocean og Venice.
Forkert.
Hvad koster en billet?
-Det ved jeg ikke. -Selvfølgelig ikke.
Vi er voksne, far.
Vi kan selv bestemme, hvor vi vil bo.
Okay?
Camila, du ved, jeg altid er her.
Men bed mig ikke om ikke at ønske det bedste for dig.
Vi skal afsted. Det er ved at blive sent.
Det, der er bedst for dig, er ikke altid det bedste for os.
Kom med, før mor skælder os ud.
Hvordan går det?
Det går.
Sig til, hvis vi skal invitere Jon og Stephen.
Far, kan du huske Paco?
Hvem?
Paco, Guido og Ernesto.
-Mine axolotler. Da vi boede i Mexico. -Ja da.
Da jeg var barn, og vi flyttede til L.A., tog jeg dem med,
fordi jeg forlod mine venner i Mexico.
Jeg besluttede at skjule Paco, Guido og Ernesto i en kuffert
i en plasticpose med vand.
Jeg tav om det.
Da vi ankom til det nye hus,
åbnede jeg som det første kufferten.
Den var plaskvåd, plasticposen var åben,
og mine venner var blevet væk i tøjet.
De rørte sig ikke, så jeg kastede dem i toilettet
for at se, om de kunne svømme.
Og de sank.
Jeg forstod, de var døde, og skjulte dem i en skotøjsæske under sengen.
Efter et par dage lugtede de, så jeg lagde dem i fryseren.
Jeg kan huske, mor tilberedte fisk til middag,
og jeg rørte ikke maden, for jeg var helt fortvivlet over,
at vi spiste mine venner.
Hvad er der?
Det vidste jeg ikke. Hvorfor har du ikke sagt det?
Du var der ikke.
Du var i Marokko at lave et eller andet.
Eller måske var du hjemme.
Jeg kan ikke huske det.
Det er ligegyldigt.
Finder du en bombe på lufthavnens område,
så tag den med til den nærmeste informationsskranke.
Tak for din omtanke.
Vær venlig ikke at gå til venstre.
Goddag.
Vær venlig at tage brillerne af.
-Hvad er formålet med rejsen? -Vi bor her.
Nej, det gør I ikke.
Fingeraftryk.
Jo. Vi bor her skam.
Jeg er journalist, og det her er mit hjem.
Det er ikke dit hjem.
Du har et O-1 visum. Se på kameraet.
Ja, jeg har et O-1 visum, fordi jeg arbejder og betaler skat her, så…
-Jeg kan kalde det mit hjem. -Fingeraftryk.
Nej, du kan ikke kalde det dit hjem.
Ser du på mig, kan du måske genkende mig og vide…
Vi taler engelsk.
-Så er det godt. -Hvad hedder du?
-Undskyld mig? -Dit navn?
Far, drop det.
-Fjern din arm. -Jeg vil tale med din tilsynsførende.
Det bliver ikke nødvendigt.
"Det bliver ikke nødvendigt."
I kan gå.
Næste.
Røvhul. Kom nu.
Vi går.
Undskyld mig?
-Er du tilsynsførende? -Ja.
Kontrolløren var uforskammet.
Jeg har boet her i 15 år,
og han siger, jeg ikke har ret til at kalde det mit hjem.
Jeg blev meget oprevet.
-Hvad er din status her? -Jeg har et O-1 visum.
Så kan du kalde det her dit hjem.
Hvis han er landets ansigt udadtil, bør du gøre noget.
Det var meget ydmygende.
Det er jeg ked af. Jeg tager mig af det.
Skiderikken bør undskylde.
-Denne mand er oprevet og ydmyget. -Jeg manglede ikke respekt.
Han var aggressiv.
Han skal undskylde.
-Jeg tager mig af det. -Han skal undskylde nu.
Hvad er det sket? Far, drop det.
Han skal sige, at det er vores hjem.
-Det er ikke dit hjem. -Hvad sagde du?
-Det er stedets regler. -Hvilke regler?
Han har et O-1 visum, og hans familie et O-3 visum.
Så de kan kalde det deres hjem.
-Hører du? -Giv dem en undskyldning.
Det er ikke deres hjem. De er ikke amerikanere.
Hvad er du? Mexicaner, kineser, svensker?
Jeg voksede op her. Jeg gik i skole her.
-Det er vores hjem. -Kontroller din søn.
Jeg vil ikke falde ned.
Du bør klappe i og vise respekt.
Det fis har stået på, siden jeg var barn.
Okay, hvis I vil kalde det jeres hjem, så fred være med det.
-Se os ind i øjnene. -I kan ikke tale sådan til ham.
Du taler spansk. Du ser mere mexicansk ud end mig.
Jeg forstår dig ikke.
Er du bange for, de opdager, du er mexicaner?
Jeg er amerikaner.
Amerika er et kontinent. Alle her er amerikanere.
De stjal vores navn.
-Han forstår. -Han har ikke undskyldt.
-Undskyld. -Sig, du beklager.
-Sig undskyld. -Sig, du beklager.
-Hvad sker der? -Hvad sker der?
Sig, du beklager.
Kom så!
Sig det!
Sig, du beklager! Sig det!
Slip mig, cabrón!
-Lorenzo! -Far!
Far!
-Tak. -Det var så lidt.
Hav en god dag.
Lorenzo, fjern din kuffert.
Okay, jeg gør det.
Jeg går en tur. Jeg har stadig hovedpine.
Kom her. Hvil dig lidt.
Måske kan det glatte dit udtryk ud.
Du kan ikke se sådan ud til prisoverrækkelsen.
De vil have jer til at tro, at Jesus Kristus var en hvid mand.
Det er løgn.
Jesus var ikke en hvid mand. Han var brun.
Og han var faktisk palæstinenser.
Undskyld mig? Undskyld?
Velkommen ombord på Metro Expo-linjen.
Togets endestation er
Santa Monica.
Næste stop er Expo Park/USC.
Næste stop.
Udgang her til California og det naturhistoriske museum.
Nej, lad dem være i fred.
Lad mig være, bedstemor.
Hold afstand til dørene. De lukker.
Pis.
Undskyld…
Er du okay?
Undskyld?
Er du okay?
Har du brug for hjælp?
Kan jeg hjælpe dig?
Jeg forstår ikke.
Jeg forstår dig ikke.
Undskyld?
Jeg forstår ikke.
Juan!
Alarmcentralen?
Godaften.
Jeg er stolt over at stå her
og repræsentere min far og hele vores familie.
De sidste par dage har været overmåde triste,
men i dag vælger jeg at være stolt og glad.
Jeg vil læse min fars tale op.
Han gik rundt med den.
Kære kolleger i det amerikanske journalistforbund…
Det er alt.
Min far er ikke god til at være i rampelyset.
Hans slagtilfælde var måske for at undgå at møde op til ceremonien.
Han griner sikkert af os i sin koma.
Silverio Gama elsker Californien.
Han valgte at bo her de sidste 20 år af sit liv.
Han valgte at opfostre os her.
Jeg er sikker på, han er stolt over, at landet, han kaldte sit hjem,
giver ham sådan en prestigefyldt pris.
Han savnede også Mexico hver dag i sit liv.
Før vi skal se videoen, som hans kollega og ven, Martín Solís,
har redigeret for os i aften,
vil jeg gerne bede jer om
at give en hånd
til min far, dette års prismodtager,
Silverio Gama.
Kom, højere!
Højere!
Er det normalt?
-Hvad? -Den lyd. Er den normal?
Den er normal.
-Lagnerne er gennemblødte. -Ja.
Han er også våd.
Måske var posen fuld? De glemte vist at skifte den.
Jeg tilkalder sygeplejersken.
Kan du se nogen forbedring, doktor?
Nej. Vi kan kun vente.
Der er en alvorlig blødning i en lungelap.
-Det kan tage lang tid. -Hvor længe?
Det ved jeg ikke.
Tror du, han er hos os?
Kan han høre os?
Ja, han er her.
Men samtidig er han her ikke.
Koma er et mysterium, Camila.
Hvad gør han med øjnene?
Det er en refleks.
Det er, som om han klemmer, når jeg tager hans hånd.
I går satte vi musik på
og optagelser, fra da vi var børn,
og han græd lidt.
Silverio, kan du høre mig?
Hvor er du?
Jeg fornemmer, du kan høre mig.
Har du set fjernbetjeningen?
Nej.
Ingen løftede en finger for at hjælpe ham.
På endestationen var han den eneste passager.
En rengøringsdame fandt ham.
En af vores landsmænd, fru Refugio Domínguez.
Goddag, Refugio.
-Hej. -Vi fik fat på hende i dag.
Vi har fornøjelsen af at tale med hende.
Fortæl, hvad der skete.
Jeg gik ind for at gøre rent i toget og så, at det ikke var tomt.
Jeg troede, han var fuld, for det er almindeligt her.
Men så så jeg fiskene på gulvet.
Det var axolotler.
De var alle døde, og gulvet var helt vådt. Det lugtede dårligt.
Silverio.
Silverio?
Hvordan har du det?
Du virker træt.
Fredfyldt.
Rolig.
Hvad fanden lavede min far i Santa Monica-toget?
Han ville føle sig mere mexicansk.
Men med alle mexicanerne omkring sig, eksploderede hans hoved.
Du er sådan et røvhul.
Der skete noget underligt forleden i vores soveværelse i L.A.
Jeg sov på maven,
og noget greb fat i mine fødder og trak til.
Der blev rykket opad. Jeg kunne intet stille op.
Drømmen var så virkelig.
Jeg er sikker på, det skete, da Silverio fik sit slagtilfælde.
Tak, fordi I tog ham til Mexico.
Hey, far!
Hør! Hvad hedder den sang?
Jeg kan ikke huske navnet, men jeg elsker den.
Du gør altid det samme.
Du tager noget, og så glemmer du det.
Du dansede altid til den sang med far, mor.
Din far var en dødbider.
Han kunne ikke lide at danse, og det elsker jeg.
Seje mænd danser ikke.
Jeg sad stille og roligt og så tv derhjemme, og se, hvor vi er.
Jeg ville bare se slutningen på filmen.
Okay, mor, men kan nogen fortælle mig navnet på sangen?
Hvad taler du om?
Du kan huske navnet på sangen.
Far fløjtede den for os som børn.
Hvor har du ført os hen?
Han fløjtede ikke engang en ranchera for mig.
Gå ikke igen, sorte.
Kom tilbage.
Du går uden at anbringe mig i en af dine film.
Jeg er ikke engang statist.
Fortsæt!
-Hvor kommer I fra? -Fra nord.
Fra helvede, men de ved ikke engang, de bor i helvede.
Hvor tager I ham hen?
Mod syd. Vi bruger den her del til at genoplive ham.
Han vil genopbygge sig selv.
Lad hele verden se mod syd.
Hvordan ved I, det er den retning?
Far!
Lorenzo!
I skal gå den anden vej.
Nej, far!
Vi går med dig.
Vend om, søde.
Der er intet her for jer.
Og dig?
Vi ses, når jeg er tilbage.
Hvordan bliver det?
Hvornår?
Far!
Tekster af: Maria Kastberg